Шарлот Рамплинг
Том Кортни
45 ГОДИНИ
Хайде, Макс!
Добро утро, г-жо Мърсър. - Крис!
Подранил си тази сутрин.
Близнаците ме събудиха в зори.
Боже, съвсем забравих. Поздравления! - Мерси.
Как се справяте? - Доста работа си е.
Не се съмнявам.
Ще се справиш. Винаги си бил способен мъж.
Сигурно се вълнувате. Събота, нали? - Не ми напомняй. Има толкова работа.
Ще успеем. - Успех.
Благодаря! И много се радвам за двама ви.
Благодаря, г-жо Мърсър. - Кейт. Наричай ме Кейт.
Вече не сме в училище. - Добре!
Какво мислиш за песента на Платърс?
Кое? - Песента на Платърс.
За? - Първи танц.
Или ще е досадно да е същата, като на сватбата?
Не. Прекрасна е. Винаги съм я харесвал.
Знам.
# Попита ме как знаех, че любовта е истинска... #
Какво е това? - Писмо.
Знам, но от кого?
На немски е. - Да.
Какво пише?
Не си спомням глаголите много добре, но
май пише, че са я намерили.
Кого?
Поне тялото й.
За Бога, кой? Джеф?
Намерили са Катя.
Знаеш за кого говоря, нали? - Разбира се.
Много ясно помня как ти казах.
Разбира се, че помня. Беше отдавна...
Знам, че ти казах за моята Катя.
Стояла е там над 50 години. Като във фризер.
Сега са я намерили.
Като онзи Толънд в шведското блато.
Всъщност, датското. С години беше в учебната програма.
Преподавах го на трети клас.
Ще направя още чай.
Ще ми трябва речник.
Не знам къде да търся.
Защо не провериш в пластмасовите кутии?
Нищо. Само "Направи си сам" книги.
Ето го. Да.
Благодаря ти.
Значи, снегът се е стопил напълно.
Останал е само лед.
Така и са я намерили.
Какво имаш предвид? - Тя е още там.
В леда? - Да.
Много дълбоко, със сигурност, но водата там е много чиста.
Поне трябва да е, за да са я видели.
Не са ли я извадили? - Още не.
Защо?
В ледниците на швейцарските планини е, Кейт.
Сигурно не е лесно. Там няма пътища.
Откъде знаят, че е тя? Може изобщо да не е.
Предположили са. Предполагам, заради мястото.
Може би могат да я познаят по дрехите.
По дрехите?
Да, онези авиатори в Исландия, мисля беше,
бяха напълно запазени. - Това не го помня.
Гледах филм за тях.
Запазили са се същите, защото са замръзнали много бързо.
Мислиш, че това се е случило.
Не знам, но... Можеш да си представиш.
Не съм убедена. Не и след толкова време.
Колко би било странно.
Тя ще изглежда като през 1962.
А аз изглеждам така.
Какво има?
Не се сърди, Кейт.
Ще запаля цигара.
Добре ли си? - Да.
Хапни, моля те. И си изпий хапчетата.
Питат ме дали искам да отида до Швейцария.
Защо?
За да видя тялото.
Кога? - Скоро, предполагам.
Нали не мислиш да ходиш? - Не знам.
Чак Швейцария?
Не е толкова далече. Има полети от Станстед.
Да, но си е далече.
Мислиш, че не трябва? - Честно ли? Не.
Не виждам смисъл.
А и имаме празненство в събота. - Нямаше да тръгна сега.
Няма да е сега. - Да, но все пак.
Не ми се иска да катериш някаква голяма планина.
Не мисля, че ще се наложи.
Не искаш да се разхождаме до каналите,
а дотам е плоско като чиния. - Знам.
Както казах, Кейт, не мисля, че ще се наложи.
И все пак...
Не трябва ли да ходиш до града? - Мога да отложа.
По-добре иди.
Аз просто съм шокиран, това е. Но съм добре.
Сигурен ли си? - Напълно.
Изглежда различно, празно.
Ето там обичайно поставяме масите.
Главната там, за да може всички да ви виждат.
Няма да имаме главна маса, но благодаря.
Така ли?
Главната маса е прекрасна за такива събития.
Двамата на видно място в залата.
Не опитваме да пресъздадем сватбата. Това е просто парти.
Разбира се, изборът е Ваш.
Но ще отбележа, че като локация, това е идеално място за годишнина.
40-та, нали?
45-та.
Необичайна за празнуване.
Мъжът ми беше болен и не празнувахме 40-тата, така че преместихме.
В такъв случай трябва да се постарая да е много специална, нали?
А мястото е идеално за такова събитие.
Пълно е с история.
Като добрия брак.
Знаете ли, че тук са отпразнували Трафалгар?
Да, асистентът Ви ми каза. - През 1805.
Представяте ли си колко невероятно е било?
Всички, облечени с най-хубавите си дрехи,
празнуващи такова постижение.
Нелсън не е ли бил убит?
Но битката е била спечелена.
Това си струва празнуването, нали?
На сватбата имахме главна маса, но изобщо не ни хареса.
Съпругът ми я смята за ужасно буржоазна традиция.
Да погледнем ли ордьоврите?
Да. Веднага се връщам.
Не бързайте.
Свързахте се с Джеф и Кейт. Моля, оставете съобщение.
Не си слушал това от доста време.
Как си? - Добре.
Какво ти е на пръста?
Аз... опитвах се да поправя тоалетната и се порязах.
Успя ли?
Трябва й нова клапа, мисля.
Звънях по-рано. - Остави ли съобщение?
Не, исках само да проверя как си.
Ясно.
Какво четеш? - Киркегор.
Боже, пак ли се пробваш?
Имаш три издания на тази книга
и не мисля, че си минавал втора глава на която и да е от тях.
Странен ден беше.
Така е.
Аз си седях вкъщи, борех се с клапата.
Но, ти беше права. Рядко вървя пеша.
Времето беше приятно и излязох.
Къде отиде? - До селото.
За цигари?
Не съм си изгубила обонянието, представи си.
Просто не искам да пропушваме отново.
Не, няма. Обещавам.
Добре. После?
Бях в селото и не знам какво стана,
но онази расистка от общината...
Сандра Уилкинс. - Да, тя.
Дойде при мен, лепна ми се
и започна да ме пита дали съм добре.
Като казах, че съм, не ми вярваше.
А аз нищо не правех.
Нищичко. Седях си на една пейка до езерцето с патките
и си гледах работата на свеж въздух.
Готов си.
Друго не правех. Честно. - Вярвам ти.
Тя е ужасна жена.
Не й обръщай внимание.
Станало ли е? - Чудесно е. Чудесно.
Още малко? - Благодаря.
Какво? - Нищо.
Искам да ти кажа нещо. - Добре.
Мисля си, че съм ти го казвал,
но е било отдавна, може и да бъркам.
Добре, кажи. - Да.
Аз й бях най-близък родственик.
Какво имаш предвид? - Официално.
Бях й най-близък родственик. Сигурен съм, че съм ти го казвал.
Щях да си спомням, че съпругът ми е най-близък родственик на друга жена.
Защо? - Какво?
Защо й беше най-близък родственик?
Защото мислеха, че сме женени.
Кои? - Властите. Хората.
Защо са го мислели? - Казахме им, че сме.
Но не бяхте? - Не, не, за Бога, не.
Трябваше да се преструваме, за да ни разрешат да живеем някъде.
В онези дни беше различно, Кейт, а след злополуката...
Не ме лъжеш?
Не. Кейт, тя носеше пръстен.
Малко дървено пръстенче, като халка на корниз, от дъб.
Странно е, че го помниш. - Не беше истински.
Добре, можеше... Можеше просто да ми кажеш, Джеф.
Мислех, че съм.
А и едва ли...
това е нещото, което да кажеш
на красивата си нова приятелка, нали?
Сигурно не.
Мисля да се кача горе и да си взема вана.
Утре имам много за вършене.
Сигурна ли си, че си добре? - Да, да. Наистина.
Едва ли мога да се сърдя за нещо, случило се много преди нас, нали?
Май не.
И все пак...
Предполагам, че гушкането отпада.
Все едно не аз бях там.
Знаеш ли какво имам предвид?
Колко време бяхте горе? - Шест - седем седмици, предполагам.
Изглеждаше много по-дълго.
Като за начало, имахме карта.
Съвсем безполезна.
Още я пазя някъде.
Качвахме се все по-високо в планините
и реших, че ще е най-добре да намерим някой,
който да ни помогне да стигнем до границата с Италия.
Гид? - Да, но не беше точно.
Мургаво копеленце, което се имаше за Джак Керуак.
Винаги си мразел Керуак. - Така е.
Може да си ревнувал.
От Джак Керуак? - От гида.
Той флиртуваше ли с нея? - Ами, имаха си приказка.
Моят немски не беше особено добър, а и с акцент.
Много се смееха.
Той разказваше вицове, които не разбирах.
Това не би ти харесало. - Не, не ми.
Вървяха напред, повече от необходимото, може би,
а може и аз да ги оставих, не знам.
Бяхме по пътеката около една скала,
а глетчерът беше отдясно под нас.
Много надолу. Беше толкова красив.
Пейзажът там щеше много да ти хареса, Кейт.
Наистина. - Сигурна съм.
Бях ги изгубил от поглед, бяха зад ъгъла
и предпоследният звук, който чух, беше смехът й.
А колко ме издразни.
Но после имаше вик.
Не беше силен.
Като изпразване на дробовете от шока, предполагам.
Нисък и гърлен,
не като гласа й, който беше мек и висок.
Боже, това е ужасно.
А после? - Това беше.
Когато стигнах, нея я нямаше.
Керуак се взираше в дупката. В цепнатината.
Да, като цепнатина, като много тясна цепнатина в скалата.
Помниш ли онази в Шотландия?
Да, помня. - Като нея беше.
Само че много по-дълбока.
Керуак просто стоеше там.
Лицето му, колкото и да е странно, изглеждаше почти жълто.
Руса ли беше?
Моля? - С руса коса ли беше?
Не, не. С тъмна.
Като моята тогава. Не сега, тоест.
Да, като твоята.
На колко години беше?
Две години по-голяма от мен, а това беше '62.
Значи на около 27. - Да.
Майка ми почина същата година.
Така ли?
Не знам защо, но това е странно. - Странно?
Тогава ти и аз не сме се познавали,
но и двамата сме преживявали нещо много неприятно...
за което така и не сме говорили през всичките тези години.
Никога. - Не, никога.
Изморен съм.
Да загася ли?
Да.
И аз съм изморена.
В т о р н и к
Хайде.
Макс!
Ела, момче! Хайде!
Много рано си станал.
Мислех си да дойда с теб до града, ако нямаш против.
Не, разбира се.
Искам да ида до Торнс за нова клапа.
Супер.
Мислиш ли, че картата ми за библиотеката е още валидна?
Защо да не е. - Може да отскоча, ако има време.
Да поразгледам.
Може да обядваме. - Да, супер.
Ще ходя да си върша нещата,
Кажи, когато си готова. - Добре.
Около част. Трябва да звънна на цветарския и още едно-две неща.
Дали в библиотеката ще има нещо за климатичните промени?
За кое? - Промените в климата.
Съжалявам, че закъснях. - Нищо.
Взе ли я? - Коя?
Клапата. - Трябва да я поръчат.
Ще я взема след няколко дни.
Трябва да мислим много повече за околната среда.
Ние рециклираме. - Така ли?
Да. Поне аз се опитвам. - Трябва.
Заповядай да миеш кучешки консерви и да ги хвърляш където трябва.
Глетчерите се топят много повече, отколкото хората си представят.
А водата не се стича. - Трябва да отиде някъде.
Не, просмуква се в скалата под нея и се натрупва.
Като язовир. - Да. Изчаква и...
Внимавай. - Без предупреждение.
Идва като цунами поглъща всичко по пътя си.
Училища, църкви, хора в кафенетата, пиещи кафе,
възрастни мъже в магазините, бърникащи по стенни часовници.
Ако не я бяха намерили, и тя така щеше да се свлече
с камъните и отломките.
Много след като ние умрем.
Махни книгата.
Отказваш да ми вдигаш ли, Кейт? - Не, не.
Здравейте. Сали! - Здрасти, Джеф.
Тази ми е любимата.
Мамо, достатъчно. Става скучно.
Гордея се с внука си. - Сали, искам да видя Чарли.
Тези са прекрасни. Самите снимки са много красиви.
Нали? - Сали ще става фотограф.
Няма. Просто ходя на вечерен курс, само за забавление. Нищо велико.
- Но може да стане нещо. - Може и да не стане.
Ще видим, нали? Но трябва да се концентрираш върху това.
Започнах преди около три месеца.
Добър инструмент е. Можеш да изсвириш почти всичко на укулеле.
Не само Джордж Формби, което е добре, защото винаги съм го мразел.
Интернетът е страхотен.
Ако идеш при пича от justinguitars.com,
той преподава китара, но съвсем безплатно.
Вече преподава и укулеле.
До после. Приятно изкарване.
Не мисля, че на Джеф му се ходеше до пъба.
Или това, или идва на пазар с нас.
Можеше всички да идем до пъба. Знаете какъв е с пиенето през деня.
Нищо му няма. Пък и ще може да си излее душата.
- За какво? - За теб.
Мамо!
Не за самата теб, но за партито.
Какво за... да си излива душата за партито?
Като си помисля Джордж какъв беше преди нашата 40та.
За малко да се разведа с него. - Не й обръщай внимание.
А роклята? Какво ще желаеш?
Да не правя ли парти?
Естествено, че ще правиш. - И за двама ни е голям стрес.
А и изобщо не ги обичам.
Дори и рождения си ден не празнувам.
Не, не, не, трябва да го направиш. Това му е странното.
Джордж беше ужасен, но помниш ли го на партито?
Колко много плака. И то не само по време на речите.
Да, много беше сладък.
Затова са важни тези неща. - За да разплакваме съпрузите си?
Не само съпрузите, всички мъже. Те винаги се пречупват първи.
Сватбата на Сали, кръщенето на Чарли.
Ние се държим, защото знаем колко са важни тези неща.
Джеф не е от плачещите.
На бас, че е плакал на сватбата.
Не помня.
Просто мъжете виждат света по различен начин.
Ако е някакво еволюционно изкривяване
мъжете да са завладени от завета си, наследството си,
то може би ние сме тези, които да ги насочваме към важното,
преди разочаровани да са се самоубили.
Добро утро. - Задрямал съм.
Какво ще кажеш за снимките на Сали?
Снимките на Сали.
Мисля, че е много добра. - О, да, разбира се.
Понякога си мисля, че е срамота да нямаме снимки из къщата.
Може да сложим няколко.
Да, но... всъщност нямаме никакви.
Не сме като Лина и стената на славата.
Предполагам е заради децата и внуците, а...
ние не виждахме смисъл да снимаме себе си.
Щеше да е безсмислено.
Ти казваше, че който си прави снимки постоянно,
разваля кефа на всички.
Така ли? - Да.
Звучи като мен.
Ти имаше фотоапарат преди.
Да, Яшика. - Яшика.
Още го имам. На тавана е.
Сега като сме по-възрастни... жалко.
На кое би искала снимки?
На Макс като бебе.
Преди него Теса.
На теб, когато украсяваше в Клитъроу и си заби пирон в ръката.
Искаш снимка на това? - Знаеш какво имам предвид.
Беше първата ни къща. - Беше.
И първият ми самостоятелен дом,
откакто не живея с родителите ми, с баща ми.
Сигурно тогава не сме го осъзнавали,
но тези спомени...
са важното, нали?
Аз бих искал твоя снимка от Лийдс Мека.
Където се запознахме.
Ти беше яко парче.
Странно е, нали? Да си спомняме онези времена.
Нямах и 20, а ти беше толкова готин с цигарата в устата.
Хайде.
Какво правиш? - Ставай.
Ще преместим... - Разкарай се.
Хайде.
Няма да подскачам из стаята по това време на нощта.
Вече не сме на 20.
Не. Да се качваме.
Хайде идвай.
Дано да си спомня какво се правеше.
Ще ти покажа.
Как си там долу? - Мисля, че съм готов.
Така ли?
- Не искаш ли да мина отгоре? - Не, почти свършвам.
О, да. Ето те..
Целувка.
Отвори си очите.
Мамка му.
По дяволите.
Мисля, че го изпуснах.
Добре, добре.
Джеф, няма проблем.
Хей.
Няма нищо.
Не, нека заспиваме.
Джеф?
Какво правиш?
Джеф? - Добре съм, Кейт.
Моля те, слез. Това е нелепо. - Добре съм.
Какво държиш? - Нищо.
Това тя ли е? - Открих я.
Не си я открил. Търсил си я посред нощ,
съвсем различно е.
Дай да видя. - Не.
Моля те, Джеф. Дай да видя.
Кейт, моля те, лягай си.
Покажи ми снимката!
Само снимка е, нищо друго.
Не значи нищо. Една шибана снимка.
Мерси.
С р я д а
Макс!
Хайде!
Някой ще те гримира ли в събота?
Не съм мислила.
Имам едно момиче. Много е фина.
Няма да се тревожиш, че ще изглеждаш като проститутка.
Сали има невероятен стик, който крие тъмните кръгове.
Със сигурност ще ти го даде.
Ако изглеждам изморена, можеш просто да ми кажеш.
Изглеждаш изморена.
Добре съм.
Ама че време.
Просто ти казвам какво ми каза Джордж.
Не се опитвам да те разстроя. Наистина.
Не се разстройвам, но ти нищо не ми казваш.
Само че Джеф е бил в странно настроение.
Така каза Джордж.
Джеф казал ли е нещо?
Какво например? - Това те питам.
За партито ли? - Не, не за партито.
Говорили са за политика.
Това ли е? - Бил е много агресивен.
Сигурна съм, че Джордж може да се защити.
Държал се е като преди. - В смисъл?
Като онзи път, когато ме обвиняваше, че съм фашистка
пред всичките ми приятели на рождения ми ден,
само защото си позволих да кажа, че Татчър не е толкова зле.
Аз дори не съм гласувала за нея.
Не беше смешно, Кейт. - Не.
Разстроих се.
Правеше ми нацисткия поздрав.
Добре, де, беше малко смешно.
Съжалявам. Не трябваше да повдигам темата.
Знаеш го Джеф.
Вманиачава се по някои неща.
Предполагам затова и се влюби в него.
Да.
Има и още нещо. - Какво?
Джеф е казал, че май не иска да ходи на фирмения обяд.
В Кроули? Но той е утре. - Знам. И го организират отдавна.
Джордж се надяваше да събере старата компания, но ако...
Казал ли е защо? - Не мисля.
Ще говоря с него. - Може би няма значение.
Не, ще говоря..
Дами...
Искате ли още мляко?
Да.
Бисквитка? Не?
Не?
Ще ги оставя тук. - Аз ще си взема.
След това,
търговците започнали да ползват новите водни пътища,
които през годините станали по-дълбоки и по-широки
и така каналите са това, което са днес,
за наша радост.
Представете си, ако римляните бяха намерили торф на друго място
или бяха решили да копаят в друга част на града,
каналите изобщо нямаше да ги има.
Това Джеф ли е? - Да, той е.
Какво прави? Пак ли е пропушил?
Така изглежда.
Накарай го и да се избръсне преди големия ден.
Здравей, Джефри. - Здравей, Лина.
Надявам се да си си подготвил речта.
В събота искам да чуя хубави неща за Кейт.
Чух, че не искаш да ходиш на обяда в Кроули.
Нямам против, но се чудех защо.
Просто не искам.
С нетърпение чакаше да се видиш с всички.
От седмици говориш за това. Защо не искаш да ходиш?
Имам си причини. - Какви?
Теб защо те вълнува дали ще ходя или не?
Не ме, но вече е организирано. - Е, и?
Не можеш просто да се отказваш от нещо, когато ти се прииска.
Дори и да си имаш причини.
Джордж ще се разстрои.
Той... Организира го от седмици.
А и ти е приятел. - Ох, добре.
Ще отидеш? - Нали това казах?
Някои от дните забравяхме за Италия. Стояхме на едно място.
Не ни пукаше. Май така се казва.
Не ви пукаше? - Не.
В Берлин издигаха стената,
а в Америка точно беше минал Залива на прасетата.
Но там горе не мислехме за това.
Не мислехме за бъдещето си.
В същото време ни пукаше.
И как иначе, когато знаеш каква е целта ти?
Когато всеки ден има цел.
Да намерим къде да спим, да намерим храна.
И дните, в които не вървяхме, бяха точно толкова смислени,
колкото тези, в които най-сериозно се отправяхме на път в 4 сутринта.
Мисля, че това е най-неприятното в изнемощяването,
да изгубиш тази... целенасоченост.
Днес си спомних, че виждахме цветя.
Теменужки, мисля.
Бяха си намерили тревичка под разтопен сняг
и бяха поникнали.
Знам, че бяха само цветя, но изглеждаха толкова уверени.
Дори смели.
Така гледах и на мен и Катя.
Бродещи, обърнали гръб на цивилизацията.
Смели?
В известен смисъл. Не мислиш ли?
Не съвсем. - Защо не?
Вие какво правехте?
Просто катерехте някаква планина.
Не казвам, че го направихме от смелост.
Мисля, че просто си гонел момиче, което е искало да бъде гонено.
Не я познаваше. - Не.
Не я познавах.
Изморен съм.
Искам да те питам нещо преди да заспим.
Какво?
Ако тя не беше загинала и бяхте стигнали до Италия,
щеше ли наистина да се ожениш за нея?
Но не стигнахме до Италия, нали?
А тя загина. - Да, но ако бяхте.
Мислех, че не обичаш въпроси на теория.
Просто ми отговори. - Да.
Да, щеше да се ожениш за нея? - Да.
Щяхме да се оженим.
Не мисля, че мога повече да говоря за нея.
Знам, че казах друго, но не мога.
Ч е т в ъ р т ъ к
Останал ли е някой познат?
Не, всички са нови.
Добре, до после. - Да.
Опитай се да се позабавляваш. - Да, ще опитам.
Макс, млъкни!
Ало?
- Г-жа Мърсър? - Да, аз съм.
Здравейте, аз съм Джордж, диджеят. - Да, аз трябваше да Ви звънна.
Трябват ми песните за събота.
Песните? Песните, да.
Момент.
"Щастливи заедно" на Търтълс. - Добър избор.
"Каквото струва" на Бъфало Спрингфилд.
"Твоята безценна любов" на Марвин Гей.
И "По-високо" на...
Не помня на кого е. На Джаки Уилсън?
Да. - Да.
А "Твоята песен" на Елтън Джон? - Не. Без Елтън Джон.
Какво друго? Нямам списък.
Муди Блус? Достатъчни са.
А първи танц?
"Дим в очите" на Платърс.
Добре. Благодаря много. Дочуване.
Как беше?
Безкрайно.
Няма да повярваш какво са направили с мястото.
Всичко е автоматизирано.
Първата ми работа вече не съществува.
Ако още бях в мениджмънта, нямаше да позволя това да се случи.
На профсъюзите не им дреме.
Може и да им дреме, но никой да не ги зачита.
И всички са остарели, не е красива картинка.
Джордж не спира да приказва за шибаното си укулеле.
Най-лошото е, че всички даваха вид, че им е интересно.
Лен има вила в Алгарв.
Помниш ли Червения Лен? Викахме му Лен-ин,
сега говори единствено как играе голф на шибания Алгарв
с внука му, който е банкер.
Червеният Лен с внук - банкер.
Мамка му!
П е т ъ к
Взех автобуса до града. Съжалявам
Добър ден. Имате ли минутка?
Искам да Ви разкажа за благотворителната ни кампания.
Не ме интересува. Не? Няма проблем.
Да Ви помогна?
Може ли да седна? - Заповядайте.
Имате ли някое място предвид? - Не, аз...
Искам да знам дали един човек е бил тук. Съпругът ми.
Използвали сме ви няколко пъти и се чудех дали не е идвал.
За Швейцария ли питаше?
Забави се. - Да, съжалявам. Аз...
В града беше лудница, а автобусът обратно... Съжалявам.
Бях при туроператорите днес.
Какво? - Бях при туроператорите.
Ще ходиш ли в Швейцария?
Не, няма. - Защо не?
До селото не мога да стигна, без да трябва да седна.
Как мога да изкатеря шибана планина?
Това е причината? - Не, Кейт, не е това.
Защото ако отидеш и ако аз... - За Бога, Кейт. Не е заради Катя.
Моля те, спри да казваш името й.
Не мога да го понеса. - Не е... заради Катя.
Заради нея е. Разбира се, че е.
Както когато открих каква е онази миризма в къщата.
Моля те. - И се оказва парфюмът й?
Сякаш цялото това време е стояла в ъгъла
зад гърба ми. - Стига.
И е покварила всичко.
Всичките ни решения, къде да ходим на почивка, какво да четем,
какво куче да си изберем, каква музика да слушаме.
А и големите неща. Особено пък те.
Тя няма нищо общо.
Иска ми се да мога да ти кажа всичко... което мисля,
което знам, но не мога.
Разбираш ли?
Да.
Да, разбирам.
Всичко, което искам, е да дойдеш на партито утре.
Естествено, че ще дойда. - Трябва да искаш да си там.
Искам да съм там.
Едно е да знам, че съм била недостатъчна за теб.
Съвсем друго е...
всички останали също да го знаят.
Наистина ли мислиш, че не си била достатъчна за мен?
Не. Аз мисля, че бях достатъчна.
Не съм сигурна ти какво мислиш.
Кейт.
Това е ужасно.
Днес пи ли си хапчетата? - Не.
Ще ти ги донеса.
После ще вечеряме, после си лягаме.
После ще станем
и ще се опитаме да започнем отначало.
Добре, Кейт, аз ще мога. Ние ще можем.
Обещавам..
С ъ б о т а
Добро утро. Направих ти чай.
Успях и да поправя тоалетната без да си отрежа пръста.
Късно ли е?
Може да направя бъркани яйца,
а после да изведем Макс на разходка.
Супер. - Добре.
Имаме яйца, нали?
ВЕднъж видях дърволаз тук, много сладка птичка.
Чувал съм, че летят до най-долу на дървото и се катерят нагоре.
А зидарките летят до най-горе и слизат надолу.
Ела тук! Добро момче.
Много обичаше да наблюдаваш птици. - Много, да.
Странно е как забравяме нещата, които ни правят щастливи.
Стой тук, Макс.
Намерих го, Макс.
Съжалявам, че не ти взех нищо. - Стига, де.
Много е красиво. - Радвам се, че ти харесва.
Щях да ти взема часовник.
Мислех да го гравирам, но не знаех какво да напиша.
Харесва ми да не знам времето.
Ела с мен. Искам да ти покажа нещо.
Без изненади, Лина. Не искам изненади.
Не е ли прекрасно?
Гледай ти.
Лина, какво е това? - Ела да видиш.
Снимки.
Откъде се взеха? - Разтърсих се. Всички помогнахме.
Повечето са мои. Виж, Кейт, колко си красива.
Кейт, ето я Теса като бебе.
Ето ме с очилата, кося.
Виж ни тук. Помниш ли? - Египет.
Да, когато бяхме в Египет. - Прекрасни сте и двамата.
Лина, това е прекрасно, благодаря ти.
Не е зле за старата фашистка, а? - Хич не е зле.
Нямам търпение да чуя речта ти. - Всичко е тук.
Значи имаме проблем. - Най-вече ти.
Само почакай за сълзите.
Кой е това? - Артър, мисля. Да, той е
Да, Артър, преди няколко години.
Дами и господа, моментът, който всички очакваме.
Представям ви... г-н Джефри Мърсър.
Чувате ли ме? - Чуваме те.
Лошо.
Добре ще е да кажа нещо смислено, тогава.
На първо място, искам да ви благодаря, че дойдохте.
Някои от вас може би си спомнят, че байпасът ми
засенчи всичко останало преди няколко години, затова сега сме тук.
Не съм свикнал да изнасям такива речи
на такива... събития,
но... ами...
Ще се постарая.
Остарявайки,
изглежда спираме да взимаме решения.
Поне големи.
Може би в живота ни имаме определен брой
и като използваме всички, те свършват.
А може и умовете ни да остаряват и да хващат артрит,
като коляното на Джордж.
Както и да е.
Заключението е, че решенията, които взимаме като млади,
са особено важни.
Като изборът, който с Кейт направихме
преди 45 години... Днес.
На тази дата.
Нещата не са били винаги идеални.
Като всяка двойка сме имали падения и... възходи.
Ние всички, мисля...
Всички си мечтаем да бяхме направили някои неща различно,
да не бяхме правили определени грешки,
но... както и да е.
Трябва да кажа и имам нужда да кажа,
че да те убедя да се омъжиш за мен, Кейт,
беше най-хубавото нещо, което някога съм правил.
Между другото, отне известни усилия.
Баща ти - не мисля, че беше убеден,
че съм най-добрият жених на света.
Чудя се защо.
Но, както и да е, да те убедя да се омъжиш за мен
беше най-доброто нещо, което някога съм правил.
И, съжалявам, наистина,
че... не винаги си го знаела,
защото за мен, Кейт,
заради това е всичко, всичко това,
заради това всичките ни приятели са тук тази вечер.
Заради... мен и теб.
Мен и теб, Кейт. Нас. Да.
Мисля, че... това е всичко, което имам да кажа,
освен, че... те обичам.
Много те обичам.
Благодаря ти, че беше до мен през всички тези години,
че търпеше глупостите ми... и нека така да е.
За Джеф и Кейт!
Беше фантастично, нали?
Беше.
А сега...
влюбените гълъбчета ще превземат ли дансинга за първия танц?
За тези от вас, които не знаят или не са били живи,
това е същата песен, която звучала преди 45 години на този ден.
Г-н и г-жа Мърсър.